Steven, ce ai făcut?
DIN EPISOADELE ANTERIOARE
Nu știu cum să-ți explic ce se întâmplă.
- Ce ești tu? - Îl slujesc pe Khonshu. Îi sunt avatar.
Îi protejăm pe cei vulnerabili și aplicăm justiția lui Khonshu.
Este prea târziu pentru judecată.
Ammit va lumina calea spre bine stârpind opțiunea răului.
Am găsit-o pe Ammit.
În timp ce muritorii umplu lumea de păcat,
merită să fie judecați.
Ceilalți zei? Ce părere au?
O să îi lase pur și simplu s-o elibereze pe Ammit?
Cine cere o audiență cu zeii, riscă să-i mânie.
Ammit a fost îngropată în secret, nici zeii nu știu unde-i mormântul.
- Dar cineva sigur știe. - Un om. Un medjai numit Senfu.
Găsește sarcofagul lui Senfu și vei găsi mormântul.
E o hartă, pentru ceva foarte tare.
Deci, dacă nu știm exact cum arăta cerul în noaptea aia, suntem în rahat.
Când zeii mă vor întemnița, spune-i lui Marc să mă elibereze.
- Marc? - Vreau să-ți amintești un lucru.
M-ai călit în agonie. Ție îți datorez victoria.
Steven! Scoală! Haide. Trezește-te naibii!
Am văzut pe cineva fugind!
Verifică în spate.
Pare că e mort.
Întoarce!
Uite-o!
Ce?
Nu mai e timp. Harrow sigur s-a-ntors la mormânt.
Uite, dacă-i așa, o s-avem nevoie de Marc, bine?
Exact, vezi? A înțeles.
- Nu. - Nu?
Nu. Știi care-i treaba, Marc și cu mine am făcut un pact.
Atunci când va termina cu Khonshu, mă va lăsa în pace.
Dar pactul nu presupunea să ne pui pe toți în pericol, nu?
- Cu mine nu merge așa. - Voi ați făcut un pact?
C-o să dispară din viața mea?
Nu crezi că ar fi trebuit să știu și eu de treaba asta?
Păi, nu a dispărut deja din viața ta?
Da. Adică, mă rog, cred că era doar costumul de el, nu?
Nici măcar pe ăla nu-l mai am.
Steven, dă-mi corpul acum. Nu știi în ce te bagi.
Și-n plus, îl știu. Ar vrea s-o facă de unul singur.
N-o să se-ntâmple. N-o să facem asta.
Categoric. Suntem doar noi doi și un drum întins.
- De-aici mergem pe jos. - Da, bine.
Ia uite-i, hai să mergem.
Pare că-s deja înăuntru.
Va trebui să intrăm pe altundeva la Ammit.
Bună.
Să căutăm provizii.
- Pari speriat. - Nu sunt.
Ar trebui să fii.
Fără Khonshu, nu mai ai costum, nu te mai vindeci, nu mai ai puteri.
Parcă scăpam și de tine, cică. Parcă așa ai spus, nu?
Faptul că am crezut fiecare cuvânt care-ți iese
pe gură arată cât de prost sunt.
Uite, îmi doresc să pot să dispar. Crede-mă.
Dar, din păcate, încă-s aici.
Și dacă vrei să treci de asta, fii isteț, măcar de dragul Laylei.
Am mai fost în situații ca asta.
Și eu la fel. Avem același corp, nu?
E-n mine, pe-undeva. Memoria musculară, gen.
Nu cred că funcționează așa, dar...
- Mă rog. - Sunt aici.
- Nu ești singur. - Știu că nu sunt singur.
Normal că nu sunt singur, o am pe Layla.
- Are ea grijă. - Te-ai aprins?
Îți place de nevastă-mea?
Îți apreciez îngrijorarea, serios, dar ne descurcăm de aici.
Steven, jur pe ce-am mai sfânt...
Dacă am nevoie de-o rețetă pentru vreun shake proteic, te-anunț.
O să ne arunc de pe-o stâncă.
Trebuie s-o spun, simt de parcă am așteptat asta toată viața.
De aventură zic.
- Știu. Cu toții vrem ce n-am avut. - Da.
Miroși ca el.
- Mă rog, oare de ce mă mir, nu? - Da.
Marc vrea să te apere de Khonshu.
- Ce? - De asta te-a tot respins.
El crede că te vrea ca avatar și nu vrea să-l lase să te ia.
Nu-i nimic. Doar că am simțit să-ți spun asta.
Scuze.
De ce-mi spui asta acum?
Nu știu. M-am gândit că meriți să știi.
Păi, asta nu e decizia lui.
Nu-mi trebuie protecție. Îmi trebuie sinceritate.
- Da, te înțeleg. - Asta-i mai mult o chestie de-a ta, nu?
Ce? Să fiu... sinceritate?
Da, să fii sinceritate.
- O să cobor eu prima. - Bine. Da. Super.
- Până să ancorez. - Mulțumesc. Ce să „ancorezi”?
Încă nu-mi dau seama când glumești și când nu.
Bine.
Căcat!
- Ești bine? - Excelent. Da.
- Uite. - Speram să nu vezi asta.
- Da. - Mulțumesc.
Ia te uită.
Da, sunt... Superbe, nu-i așa? Stau acolo...
- Sunt străjeri de secole. - Nu? Uite, nici nu pot...
Dacă s-ar trezi la viață chiar acum
și mi-ar spune o ghicitoare mică, aș fi în extaz.
M-aș căca pe mine, dar în extaz.
Ce-i asta?
- Tu ai făcut asta? - Ce?
Da. E pentru tata. I-ar fi plăcut să fie aici.
Da? Pasionat de istorie, nu?
Mult mai rău. Arheolog în misiune.
- Mișto. - Da.
Și pentru el era un vis pentru care merita să te sacrifici. Și așa a făcut.
Îmi pare rău.
- Da. Nu, sunt bine, serios. - Da.
N-am nimic. Se mai întâmplă.
Pun pariu că ar fi extrem de mândru acum,
să vadă că ai ajuns în locul ăsta.
Da, și eu cred.
Păi, cred că e frumos să mori așa, nu?
Vrei să aflăm?
Da. Da, hai să aflăm.
Ce ciudat.
- E un labirint. - Extraordinar.
- Nu, uite, sunt șase cărări. - Da.
- Corect. Șase puncte. - În ce au tras?
Toată structura asta
e un simbol.
- Ăsta-i ochiul lui Horus. - Da.
Ia uite.
- Ce? - Nu?
Uite, simbolul regal, protecție-n lumea de dincolo.
Gândește-te cât le-a luat să construiască asta.
- Ultimul ei avatar a fost un faraon. - Ce? Un faraon pe bune!
- Și ce? Crezi că e o hartă? - Păi, da...
Bun. Deci, ochiul lui Horus e și ochiul minții, nu?
Reprezintă cele șase simțuri, șase puncte.
Aici avem sprânceana, care-nseamnă gânduri.
Pupila, văzul, evident. Punctul de aici e auzul.
Mirosul. Atingerea. Și linia lungă care se termină-n spirală
e limba.
Avatarul ar fi vocea lui Ammit.
Așa e.
Preoți Heka.
Dacă ne luăm după măștile și postura ceremonială.
I-au înmormântat aici ca să protejeze faraonul.
Ce naiba-i un Heka?
E-un vraci al vremii. Sunt aici de secole,
iar ăștia cred că sunt ghinioniștii care i-au întâlnit.
Au făcut-o ca la carte.
Vai de mine. O, Doamne, ăla-i sânge proaspăt?
Alea nu sunt bucăți mici de carne?
Da.
- Hai să mergem. - Da.
Stai puțin.
Eu doar spun ce văd, și văd multe oase și sânge care duc încolo.
Și, mă gândesc că poate e o altă...
Cum ar fi, un fel de...
E o deschizătură acolo. O vezi?
Da.
- Să mergem să vedem? - Da.
- Bine. - Bine. Ia-o înainte.
- Eu? - Tu.
Da, bine.
- Gata. Am reușit. Sunt sus. - Te descurci?
Da.
Conform scrierilor antice, Ammit e legată de un ushabti,
o statuetă dintr-aia.
- Cum arată? - Arată uimitor.
Adică, arată... Ca un vas canopic proaspăt umplut cu piei de șerpi
- ...și chestii regenerate... - Steven?
- Da?
- Ieșirea. - Da.
E o nebunie.
Da. Putem ieși pe-aici.
- Harrow. - În ce trag?
Habar n-am.
Ascunde-te. Repede.
Fugi! Te găsesc eu!
L-am strivit.
Steven?
Să-mi trag una.
Sunt primul. E demn de un faraon.
Thutmose al II-lea.
Nefertiti. O, sigur e unul din ăia mari.
Deci v-ați pupat.
Și ce-o să faci acum? O să ne îneci pe toți?
Așa ar trebui.
Dar i-ai spus și adevărul, de ce am tot respins-o.
A fost neașteptat.
Da.
Fii atent aici. Uite ce artefacte.
Macedoneană? Nu. Ce?
Nu cred. Nu-i corect. N-are cum. E macedoneană.
Dar singurul faraon...
Adică, a insistat să fie numit „egiptean”.
Dar...
Cred că mă uit la mormântul de mult pierdut
al lui Alexandru cel Mare.
Ce frumos te-ai descurcat.
De ce toți bărbații ca tine
simt nevoia să vorbească cu atâta superioritate?
Micul scarabeu.
Nu așa obișnuia să-ți spună tatăl tău?
Abdullah El Faouly.
Unul dintre cei mai înzestrați arheologi egipteni.
Ar fi atât de mândru de tine
dacă ar ști că tu ai fost printre primii
care au confirmat lumii ce-a crezut el mereu.
Zeii egipteni sunt printre noi.
Talerele
își împlinesc judecata dezvăluindu-mi clipele de păcat și durere.
Iar soțul tău...
Este în agonie.
O suferință insuportabilă.
Dar încă nu ți-a spus adevărul.
E evident că de-abia aștepți.
Așa că de ce nu treci la subiect? Scena e a ta.
I-am citit balanța.
Talerele nu mint.
Toate simțurile mele îmi urlă să nu deschid chestia asta.
Vrei ca Harrow să ajungă la Ammit?
Bine, fie.
O, frate.
- Unde-i ushabti-ul? - Păi, știi...
Dacă vrei să-l ascunzi pentru eternitate, l-ai pune undeva
unde un hoț de rând nu l-ar găsi.
Deci ce crezi?
Alexandru a fost vocea lui Ammit.
Bine. O să-ncerc ceva. Sper să nu greșesc.
Scuze. O, Doamne. Îmi pare rău. Scuze, domnule Cel Mare.
Bine. Deschide. Scuze, domnule Cel Mare.
Scuze. Îți cer mii de scuze.
Așa. Bagă mâna. Bagă adânc, amice.
Tatăl tău a fost ucis de mercenari.
Și nimeni nu știe cine au fost, nu?
Vrei să spui că Marc era printre ei?
Tu ai zis-o. Ce crezi?
Marc știe foarte bine ce s-a-ntâmplat atunci.
Toți cei care-au murit.
Dar unul singur iese-n evidență.
Un bărbat cu o eșarfă fucsia.
Cu scarabei.
Lucrată manual. Lucrată de fiica lui, poate.
Ai terminat?
Sper să-ți găsești liniștea.
Trezește-te!
Domnule, am mai găsit o cale.
Layla, uite, am reușit.
Iar ushabti-ul ni se acordă nouă.
A trebuit să scurm prin mațele lui Alexandru cel Mare, dar l-am găsit.
Ești bine, iubire?
Mă poate auzi?
Alexandru? Nu prea cred. Sper că nu.
Ce s-a-ntâmplat cu tatăl meu?
- Cu tine vorbesc. - Poftim?
Vorbesc cu Marc!
- Hai, să mergem. Repede. - Nu.
- Trebuie să plecăm acum! - Marc, nu.
- Ce s-a întâmplat cu tata? - Ascultă-mă.
Trebuie să plecăm acum. O să-ți explic, îți promit. Dar trebuie să fugim.
L-ai omorât pe Abdullah El Faouly?
Nu l-am omorât! Normal că nu!
Dar ai fost acolo.
- Ai fost acolo. - Eu...
Da, ai fost acolo.
Am fost acolo. Da.
Bun. Și cum a murit?
Partenerul meu a devenit lacom
și i-a executat pe toți care erau acolo.
Am încercat să-ți salvez tatăl, dar n-am putut. Și-apoi...
Nu. L-ai pus față în față cu un criminal. Pricepi?
- Da. - Da.
M-a-mpușcat și pe mine. Trebuia să mor atunci.
Dar am supraviețuit. N-ar fi trebuit.
Am încercat să-ți spun de când ne-am cunoscut.
- Dar n-am știut cum... - Dumnezeule.
Îmi pare rău.
Noi de-asta ne-am întâlnit.
Aveai conștiința încărcată.
Sunt aici.
- Trebuie să mai fie o ieșire. - Bine. Caut-o. Îi distrag eu.
Haideți!
Doar tu?
Și restul e tăcere.
Îmi amintesc ziua în care m-am trezit, știind că am scăpat de Khonshu.
Liniștea... ce descătușare!
Ești un om liber.
Apoi, desigur, acea libertatea vine cu alegeri.
Și chiar acum, ai o alegere importantă de făcut.
Bine.
Nu-i pot salva pe cei care nu și-o doresc.
Bine, Rosser. Nu-i nimic. Oasele alea nu te pot răni.
Măcar acum știm ce s-a-ntâmplat cu săracul Montalban.
Da, și cu toți cei care au ales calea lăcomiei.
- Asa înseamnă că a dispărut și comoara? - Cred că nu.
Observi ceva neobișnuit la statuia asta?
Statuia lui Coyolxauhqui, zeița aztecă a lunii.
Nu, sunt doar un băiat care-și dă silința.
Tu ești Doctorul Steven Grant.
Poate că da, dar ai ambiție.
Hai să vedem ce ne ascunde amica noastră.
Următoarea. Avem B-22, oameni buni.
B-22.
B-22. Cineva cu B-22? Nu vă fie frică să vorbiți.
B-22. Haideți, oameni buni. Nu-ncepeți să adormiți.
Începea să-mi placă. B-22. Simt că vine. Câștigătorul e-aproape.
Cum mai ești azi, Donna?
Aș fi mai fericită dacă ar scoate niște rahaturi de O.
Mai departe. G-15. Are cineva un G-15?
G-15? Nu? Bine, 16. 16-T. 16-T sau T-16.
Ce-avem noi aici?
Arată-mi. Ia să văd.
Este superb. Foarte frumos.
Bravo.
Hai, un ceai să bei cu O-73. Nu. Mai departe.
B-7, cineva? B-7?
Bine, tinere. Frânele-s trase. Fix unde-ți place.
N-39.
Am schimbat filmul, bine?
E a cincea oară săptămâna asta. E mult.
Te-am speriat? O, nu. Iartă-mă.
- I-2. Cineva? - Ia uite.
- Verificați-vă numerele. - Ai câștigat.
- Simt eu. - Noi am câștigat.
Se pare că avem un Bingo.
- Am câștigat. - Avem un câștigător.
Împart cu tine de data asta. Promit.
Steven?
N-ai nimic. Haide.
Uite-așa. Bine.
Marc, nu poți să tot faci asta.
Știu că îți este extrem de dificil
să poți face diferența
între ce e real și ce e în capul tău.
Sper că nu te superi, dar mi-am permis să împrumut filmul pe care l-ai adus.
A fost minunat să văd că aparatul meu VHS încă funcționează.
EXPLORATORUL DE MORMINTE
De câte ori crezi că ai văzut filmul ăla? Cu aproximație.
Mi-a plăcut antagonistul.
„Niciun copac nu poate cuprinde luminile raiului, dacă nu e bine ancorat
în rădăcinile iadului.”
Ce replică bună. Da. Firul narativ se concentrează prea mult pe zeița lunii.
N-ai spus tu c-ai lucrat pentru unul?
Ce zici de asemănare?
Adică, dacă ne uităm la valoarea producției filmului ăluia,
îmi imaginez că nu l-au văzut prea mulți.
Tu ce crezi? E o coincidență?
Nu știu... Nu cred...
- Ce? - Cred că cineva...
- Știu. Îmi pare rău pentru asta.
Dar ține minte, ești sedat din cauza comportamentului tău.
Efectele vor dispărea în curând.
Marc, nu trăim într-o lume materială. Trăim într-o lume a psihicului.
Da? Noi suntem capabili doar să facem deduceri indirecte
în legătură cu natura realității. Cum ar fi, de exemplu, creionul ăsta, da?
Pentru mine, e o ustensilă de scris, da?
Pentru câinele meu e o jucărie. Ambele-s corecte.
Nu? E doar o problemă de context și de perspectivă.
Nu îți cer decât să-ți faci o evaluare sinceră a situației tale.
Totul îmi amintește...
- Totul îmi amintește... - Îți amintește de ce?
De trecutul tău?
De Steven?
Îl știi pe Steven?
Normal că-l știu pe Steven. Dar, Marc, eu vreau să vorbesc cu tine acum.
Am observat că în sesiunile noastre ai dezvoltat un tipar.
De fiecare dată când îți pun întrebări directe, te activezi, ești copleșit,
și asta-i normal, înțelegi? Mulți dintre noi, când suntem puși să ne gândim
la experiențele cele mai intime din nucleul personalității noastre,
închidem ochii. E de înțeles.
Nu pot să te ajut dacă nu vrei să fii ajutat.
M-ai împușcat.
Tu m-ai împușcat.
Marc? Hei. Ascultă-mă... Dacă nu putem vorbi calm despre
sentimentele tale profunde... Marc.
- Ascultă, știu că... - Nu. Stai departe de mine!
Serios, înțeleg cum te simți.
Și eu am suferit de-o boală mintală, scindări ale psihicului,
episoade psihotice maniacale, urmate de depresie.
- Știu cum te simți. - Descuie ușa.
- Te poți vindeca. - Descuie ușa!
Știu că poți fi vindecat. Marc, te rog...
Stai departe de mine!
Marc, nu face asta. Nu faci decât...
Bine. Fiți blânzi cu el. Nu-l răniți. Bine?
- Sunteți bine? Ești bine? - Da.
Dați-mi drumul!
Dă-mi drumul! Te rog! Vă rog, dați-mi drumul!
Steven?
- Marc? - Steven.
Marc.
- Cum e posibil? - Nu știu.
Zi-mi ultimul lucru pe care ți-l amintești.
- Harrow ne-a împușcat. - Da!
Da, exact. Bun.
Trebuie să ieșim de aici. Urmează-mă. Haide.
Bună.
BAZAT PE BENZILE DESENATE MARVEL
Pentru informații despre sănătatea mintală,
vizitează Alianța Națională pentru Boli Psihice la NAMI.org
Subtitrarea: Dragos Ionita